Вірші
НЕ БІЙСЯ
в місті вогнів, де час не спить,
де кожен крок - то новий світ,
вчимось жити без прикрас,
минуле відпускати враз.
колись здавалось - біль навік,
немов застиг у грудях крик.
тепер же бачим крізь туман:
то був лиш досвіду обман.
крізь стогін ліжок і прогресу,
ковтаєм гіркоту еспресо.
той присмак - наче наука,
що веде нас крізь біль і муку.
в потоці тіл, немов машин,
мчим вперед, до нових змін.
той біль, що вчора ще давив,
сьогодні в пристрасть перелив.
між стін чужих - палкі бажання,
розпусти келих нас п'янить.
крізь ніч безсонну, до світання,
ми палим свічку з двох кінців.
нам місто шепче у вітрах:
"ти сильніший, ніж був у снах".
і кожен крок по мостовій -
то шлях до себе, шлях новий.
тож не боїмось ми обломів,
бо знаєм ціну всіх оргазмів.
в міському ритмі, без законів,
творим кращий світ фантазмів.
1
0
16
НЕ ПСУЙ
світ - як використаний презерватив
брудний, зім'ятий, непотрібний
але хтось має його прибрати
а ми - всі мікроби на ньому
розмножуємось, гадимо, вмираємо
думаємо, що щось змінюємо
утопісти трахають повітря
мріючи про кращий світ
в він лише стогне від болю
не зробити гірше - вже подвиг
коли кожен рух, кожен подих
залишає слід у цьому борделі буття
ми - статеві органи всесвіту
що намагаються не заразити одне одного
в оргії нашого існування
краще вже мастурбувати наодинці
ніж намагатися змінити світ
і випадково запліднити його новим злом
не псувати - ось наша місія
в цьому содомі і гоморрі
яку ми називаємо життям
може, єдиний спосіб не нашкодити
це просто лежати пластом
і спостерігати, як світ трахає сам себе?
1
0
44
НЕ РОЗУМІЄШ
співчуття - дешева монета
кинута в порожню каструлю каліки
дзвенить, але не наповнює
ти зі своїми двома ногами
танцюєш на могилі чужого горя
думаєш, що розумієш?
твоя "планка проблем" - смішний бар'єр
для тих, хто повзе крізь життя
на обрубках надій
не лізь зі своїм розумінням
у рани, яких не маєш
твоє співчуття - як сеча на пожежу
кожен у своєму болоті
хлюпається, як може
а ти - спостерігач з трибуни
тож замовкни зі своїм "я розумію"
бо твоє розуміння -
як собача сльоза на похороні кота
2
0
45
КОХАННЯ
метро, людський потік шумить,
читаю Буковскі, думки би остудить.
навколо обличчя - сірі і втомлені,
а в книзі - пристрасть, біль і життя оголене.
дівчина сідає поруч, поглядом блукає,
по рядках, що читаю, цікавістю куняє.
"що це?" - питає, і я їй відповідаю:
"кохання та біль, про те, як страждаємо."
розмова тече, як підземна ріка,
про любов говоримо - тема така слизька.
"це лиш хімія мозку", - вона заявляє,
а в погляді смуток глибокий ховає.
"ні, - кажу, - це не просто тілесний каприз,
не вигадка соціуму, не тваринний каприз.
це сила, що вище підносить людину,
єднає з небесним в святую годину".
вона слухає, брову піднявши, скептично,
а я продовжую, все більш патетично:
"любов - це свобода, не злиття в одне,
це прагнення до чогось, що в нас живе."
виходимо з метро, крокуємо вдвох,
горять слова мої, немов ароматний поро́х:
"кохання долає егоїзму кайдани,
робить нас кращими, гоїть всі рани".
сміється вона: "гарні слова, та де суть?"
я в очі дивлюсь: "в нас самих, тут як тут.
згадай всі балади, картини, поеми,
про кохання складені - одвічної теми".
заходимо в БілеСухе, вино на столі,
розмови, сміх і радість - все тут для душі.
"любов - це дія, - кажу я, чарку допиваючи, -
це жертовність, віддача, це серце безкрає."
вона дивиться на мене, очі блищать,
в них я бачу, як бар'єри її тріщать.
"а як щодо сексу?" - питає грайливо,
я відповідаю: "частина любові, можливо"
ніч розкриває таємниці, світло ллється з небес,
ми губимося в обіймах, зникає весь стрес.
це не просто бажання - це глибина почуттів,
танцюємо в ритмі, без меж і без слів.
вранці, лежачи в обіймах, тихо шепочу:
"бачиш, любов - це більше, ніж просто "хочу".
це сила, що змінює нас і весь світ,
це джерело творчості, це життя цвіт."
тепер я знаю - любов не химера,
не інстинкт якийсь, не соціальна херня.
це сила творча, це дар небес,
що підіймає нас до чудес.
p.s. вигадана історія :(
1
0
60
ЧОМУ?
злиття тіл у екстазі
вершина буття чи лише початок?
природа жартує над нами
мільярди сперматозоїдів
вмирають заради одного
а ми живемо далі
маленька смерть оргазму
не вбиває, лише дражнить
натякає на щось більше
чому не вмираємо?
бо життя - це серіал
а секс - лише пілотна серія
тіла сплітаються і розходяться
немов планети на орбітах хіті
гравітація жаги не відпускає
еволюція-сучка хитра бестія
дала нам насолоду як гачок
щоб ми плодились, а не вмирали
перший раз - репетиція вічності
але завіса не падає
і актори жадають ще, ще і ще
може, справжня мудрість
в тому, щоб жити
трахаючись зі смертю,
і не вмирати?
p.s. чому люди не вмирають після першого сексу?
комахи й павуки: раз трахнулись - кінець,
а ми знов і знов, немов у танці.
невже еволюція - жорстокий творець?
чи, може, милосердна в цім романсі?
1
0
34
МИ ІСНУЄМО
життя - це танець на краю прірви
де кожен крок може бути останнім
а може стати початком нового танцю
ми всі - самогубці в відстрочці
щодня вибираємо: жити чи ні
газ у духовці чи ранкова кава
знайомий з сімнадцятого поверху стрибнув у вічність
а ми сміємося, бо це краще, ніж плакати
і знову відкладаємо свій останній день
доки є дешеве вино і новини з абсурдними заголовками
доки є люди, готові стрибнути у воду за незнайомцем
ми продовжуємо дихати, хоч і через силу
повії з мертвими очима
і музиканти з глухими вухами
всі ми - акробати на канаті життя
але іноді досить одного погляду, одного слова
щоб знову захотіти побачити, як сходить сонце
як пахне кава у недільний ранок
ми живемо від одного "майже" до іншого
від одного "ледве не" до наступного
це і є наше велике "завжди"
японська музика з радіо спотіфаю
несподівані дзвінки старих інтрижок
все це - нитки, що тримають нас у цьому світі
ми пишемо про смерть, щоб залишитися живими
ми п'ємо, щоб згадати, як це - відчувати
ми падаємо, щоб знову встати
і навіть якщо "я не вірю в бога" грає без упину
ми знаходимо сили дожити до суботнього шабату
бо життя - це звичка, від якої важко відмовитися
кожен раз, коли на небі з'являється нова зірка
вона нагадує нам
що наші мрії можуть збутися
тож ми продовжуємо свій танець
на краю прірви, на межі свідомості
між життям і смертю, між відчаєм і надією
бо поки ми можемо сміятися над абсурдом буття
поки можемо плакати над красою світанку
ми існуємо.
і це вже щось...
1
0
42
ТАНЕЦЬ ТІНЕЙ
тисячі версій мене
розкидані по вулицях міста,
як недопалки та пляшки.
хтось бачить тінь,
інший - світло,
а я? я просто намагаюсь
не наступити на власне відображення
у калюжах після дощу.
сором'язливість чи нахабство?
доброта чи холод?
хто, блять, це все вирішує?
я - це я лише для себе,
а для інших - лише проекція
їхніх страхів, бажань і розчарувань.
у барі, в метро, на роботі -
всюди різні версії мене
танцюють свій безглуздий танець.
і я сміюсь,
бо це все - лише гра тіней
на стінах печери нашого життя.
а істина? нахуй істину!
вона така ж п'яна,
як і я цього вечора.
0
0
46
РЕКВІЄМ ДЛЯ "ЖИВОГО"
мій паспорт - це пропаганда суїциду,
сторінки шепочуть про кінцевість буття.
вагітний смертю, вона пульсує в венах,
замість крові - чорнило небуття.
помру напевно десь далеко,
можливо, на вулицях чужого міста,
де ліхтарі освітлюють шлях в нікуди,
а тротуари всіяні уламками мрій.
або помру прямо зараз,
між вдихом і видихом, між словом і тишею,
розчинюсь у повітрі, як ранковий туман,
залишивши лише тінь на папері.
смерть грає зі мною в кішки-мишки,
то наближається, то відступає.
я танцюю на лезі бритви,
балансуючи між "вже" і "ще ні".
кожен день - репетиція кінця,
кожна ніч - прем'єра воскресіння.
і в цьому божевільному спектаклі
я - і актор, і глядач, і режисер.
мій останній подих буде епілогом,
або, можливо, новим прологом.
бо навіть коли я помру остаточно,
хтось інший продовжить писати мій вірш.
0
0
59
НІМИЙ Я, НІМА ТИ
слова - це лише звуки,
що ламають нам ребра
і знущаються з нашого болю.
тому забудьмо про ці гидкі звуки,
зітремо їх з наших вуст,
і просто подивимось одне одному в очі.
твоє тіло - мій всесвіт,
твій погляд - моя карта зоряного неба.
де можу загубитися в твоїх вигинах,
як безпритульний бродяга в нетрях мегаполісу.
відкинь одежу,
нехай наші тіла доторкнуться,
нехай злиються в один пульсуючий організм.
забудь про слова,
вони лише псують смак плоті і пристрасті.
нехай наші тіла співають свою дику, тваринну пісню,
без фальшивих акордів цієї мерзенної мови.
моє єство розчиняється в твоєму,
твоє - в моєму.
і більше немає "я" чи "ти",
є лише "ми"
-
ми єдине ціле.
0
0
55
ОЛЕГ
робоча зміна, нарешті піздець
хапаю пляшку зеленої хімози, як рятівний круг
і тягнуся з роботи як здохла собака
на гоголя, де кожен вечір як театр абсурду
нові морди, нові голоси, нові історії,
одні - ніби янголи з похмілля
інші - як висер диявола
а ще є, блять, Олеги
Олег - не ім'я, а діагноз
з Олегами бухаємо
з Олегами димимо
знову і знову, поки легені не крикнуть "досить!"
Київ вночі - як блядський лабіринт
шукаємо якогось міфічного Олега
але знаходимо тільки паршиву горілку
і ось ми під формаліном
пливемо в цьому хімічному морі
тонемо, але ще живі
до наступної ночі, до наступного Олега
1
0
50
ПІВТОРАШКИ
півторашки, милі крихітки
ніжні, як пелюстки квітки
але трахати їх це вже ціла наука
бо вивертаєшся, як їбана гадюка
ноги туди, руки сюди
хуй не влізе - хоч не скули
акробатика в ліжку, бляха
замість кайфу - одна запара
краще вже зріла краля
ніж ця гімнастика їбана
півторашки - то лиш для ока
а для члена - одна морока
0
0
48
НФМЖ
у вирі днів, де темрява і світло,
сплелись в танку одвічної борні.
йшов наосліп, падав неприкрито,
топтав серця, що вірили мені.
спокуси п'янкі, як вино гріховне,
лились рікою в спраглу мою суть.
але настав той час, коли прозріння
пронизало душу, ніби грім.
побачив відображення я своє -
потворне, наче з найстрашніших снів.
і зрозумів: лиш я творець дороги,
що простяглась в майбутнє з-під ноги.
тепер я знаю: кожне слово, вчинок -
то цегла у будівлі власних днів.
і вибір мій - чи буде то будинок,
чи карткова хижа серед злив.
минуле не змінить, та є надія
на краще завтра - то моя ціль.
1
0
117
ТІНДЕР-ОДІССЕЯ
знову п'яний
знову сам
знову ця йобана програма
свайп вліво
свайп вправо
життя як мелодрама
обличчя пливуть, як в сраному калейдоскопі
а я сиджу тут, в трусах і в повному окопі
ось ця нібито гарна
але очі пусті як кружка
а ця розумна, наче
тільки пика - як подушка
свайп, свайп - до чого ж все це довело?
шукаю кохання, а знаходжу лише брудне дупло
"хай, а ти норм!" - пише якась Оксана
я їй: "пососеш?" - бо вже набридла ця омана
вона відповідає: "кончане?"
а я думаю: "бля, зато чесно, заїбала"
ще одна ніч, ще одна порожня розмова
ще одна надія, що завтра буде обнова
але знаю:
прокинусь, і все буде так само
порожній екран і серце
як старе динамо
3
0
131
ОРБІТА СПОКУСИ
космічний танець
безкінечний рух
гравітація почуттів
місяць любить землю по колу
земля любить сонце по колу
а ми?
ми - хаотичні частинки
у всесвіті бажань
твоя подруга -
чорна діра
що затягує
не питаючи дозволу
а я - астронавт
загублений у її орбіті
без скафандра
без кисню
без совісті
виїбав у рот твою подругу
грубо?
так
але чесно
як космос
що не знає
ні сорому
ні каяття
тільки рух
тільки тяжіння
тільки голод
місяць любить землю по колу
земля любить сонце по колу
а ми?
ми просто існуємо
у цьому хаосі
називаючи це коханням
0
0
79
ПОРОЖНЕЧА
куди поділась моя рука?
вона давно під твоєю сукнею
пальці вже вогнем палають
по твоїх стегнах сміливо грають
твій подих важкий
і очі, що горять
забудь про все
дозволь в тобі сховатись
немов у спеку в річку пірнути
у пристрасті, що кипить, зламати
між твоїх ніг
самотній як, сука, чорт
хоч усе кричить навкруги
що мої бажання досягнуть тебе
глибоко, чорт забирай, без ваги
сховай мене в собі
немов у небі зірка
я готовий бути тут
поки не згаснеш ти
поки світ не зникне
в лоні темряви
і не зітруться межі всі
ми разом, ми єдине ціле
хвиля бажань нас накриває
наше ліжко - це поле битви
де любов і пристрасть перемагає
тільки тут, у твоєму тілі
я живу, горю, вмираю
бо навіть між твоїх ніг
чорт забирай
самотність розриває
0
0
91
КІМНАТА
розмитий вечір
якась рожева кімната
ти заповнила простір
своїм запахом, наче розбила
флакон духів у темряві
кричала на мене, як
на холопа, забувши
про все інше,
крім наших тіл
твої нігті
царапалися по моїй спині
мої губи
загубилися на твоїй шкірі
твої стегна
тиснули на мене, як прес
ти трясла світ, як грабіжник трясе касу
бля, це було краще
звичайного сексу
ми здирали з себе одяг
як шкури з тварин,
забувши про всі правила,
які колись були
вдавлював тебе до стіни,
тиж кусала мої губи,
грали в гру, де нема переможців,
лише два божевільних,
що втратили розум у рожевій кімнаті
крики, удари, шепоти
покрили стіни
як фарба, залишивши сліди
що не змиються градусом
зранку, твій запах
залишився в кімнаті
як привид минулої ночі
і я, клятий ідіот,
радів наче божевільний.
1
0
77
ТОСТ ЗА ПАРАДОКС
не недуга, а насолода,
в келиху життя - свобода.
сп'яніння - не вирок, а дар,
в хмелю знаходжу нектар.
не хворію - святкую буття,
в пляшці - сенс мого життя.
0
0
80
ФІЛОСОФІЯ ІЗОЛЯЦІЇ
погляд відвернутий, замкнена душа,
світ нелюдський - лиш тіні на стіні.
дзеркала навколо розбиті,
щоб не бачити себе в чужім обличчі.
самотність - мій щит і меч,
від натовпу, що висмоктує сили.
повага? лиш порожнє слово,
що створює ілюзію зв'язків.
брехня і правда - дві сторони,
єдиної монети буття.
в парадоксах шукаю істину,
заперечуючи саме життя.
чи можливо так існувати?
відкинувши світ і себе?
чи це шлях до свободи,
чи в'язниця власних ідей?
роздуми ці - лабіринт без виходу,
де блукає загублена душа.
шукаючи сенс у відчуженні,
забуваючи про тепло буття.
1
0
78
ПІДЛИЗА
у цьому житті
ти королева
я прислуга
прислужую тобі
в кожному русі
від каблука до каблучки
сидиш на мені як на троні
твої пальці мов коштовності
ти рухаєшся, я відчуваю
як з кожним твоїм поштовхом
спина моя покривається шрамами
кидаєш на мене погляд
і відчуваю, як мій світ
стає твоїм
0
0
84
КАЗКИ НА ВИРІСТ
ти виріс із казок дитячих днів,
але все ще жадаєш дива?
час змінити курс твоїх снів,
на світ дорослий - без мотиву.
тут принцеси не в вежах сидять,
а на принців вже самі полюють.
тіж русалки не в хвилях зникають,
а в обіймах жагу розкривають.
Червона Шапочка - не проста дівчина,
і Вовк - вже не звичайний звір.
їх зустріч - доросла причина,
а фінал - гарячий, повірь.
Попелюшка не туфлю губить,
а щось значно цікавіше.
чарівна паличка по-новому любить,
використання стало хитріше.
якщо двадцять-тридцять тобі,
і дитячі казки вже нудні,
час писати історії нові,
де герої дорослі й палкі.
створи крипіпасту - дорослу казку,
де жахи з спокусою сплелись.
де ніч ховає таємну ласку,
і рядки насолоді віддались.
1
1
108
ЕПОС КРАСИ
від прадавніх часів, у міфах священних,
точились дебати про форми натхненні.
боги і герої, у спорах одвічних,
шукали вершину краси чарівничої.
Афродіта з піни морської постала,
грудьми досконалими світ чарувала.
Фрейя ж північна славилась гідно,
сідницями звабними - це очевидно.
епохи минали, імперії гинули,
а суперечки ці ніяк не покинули.
ренесанс оспівав розкіш форм пишнотілих,
модерн возвеличив струнких, легкокрилих.
у танці космічному форми кружляли,
митці їх на полотнах прославляли.
від мармуру статуй до пікселів чітких,
краса надихала у образах вічних.
триває ця битва естетики й смаку,
немов одіссея крізь вічність буття.
чи варте змагання це вічного плину?
чи в єдності форм - таємниця життя?
питання одвічне!
відповідь, мабуть, у серці таїться.
краса багатолика, життя швидкоплинне,
тож цінуймо усе, що нам насолоду дарує!
1
1
81
КОШМАР
уві сні побачив світ,
де демони вирують ззаду.
пензель в руки, світ горить,
думки сплутані, не радо.
малюю картини, ряд за рядом,
страшні образи, химерних мрій.
жахи стають живими зрадой,
вихоплені з моїх фобій.
дзенькіт тихий, наче стогін,
лунає з коридорів страху.
звідти тіні йдуть, як вовки,
з моїх думок, що в тіні плачуть.
я - творець і жертва,
в’язень страхів, коваль мрій.
в світанок втікаю, як міраж,
від дзеркала, де жахів рій.
сон - дзеркало мого життя,
відображення страхів, мрій.
невловимий, наче туман зрання,
розчиняюсь, як промінь свій.
прокидаюся з тінями сна,
де демони кружляють в пітьмі.
пробуджений, втекти не здола,
від тіней, що живуть в мені.
1
0
110
НІЧНИЙ ЯНГОЛ
ще не приїхав, але бачу знов
в інсті твій профіль - підписатись чи ні?
просто хотів спати не один
але й не з тобою
просто хотів спати з кимось
але сьогодні з тобою
шукав тепла я, хоч і випадково
сьогодні поряд тільки ти
ти - нічний янгол
ледь знайомі, це так заводить
але ти знов рятуєш кожен раз
хочу зупинитись, та знов повторююсь
пам'ять на обличчя слабка, але знаю
як виглядають твої спраглі сідниці
в хтивих моментах, що зникають зранку
наші історії вміщуються в презерватив
і ти підеш, коли місто ледь прокинеться
маршрутки виходять на свої шляхи
а ти, мов тінь, у світанку поринаєш
0
0
106
КАМЕРА. МОТОР. ОРГАЗМ.
кожен мій сон перетворюється на порно
тож давай знімати найкращі сюжети
ти - моя акторка, я - твій режисер
сплітаються тіла у темряві
як руки у танці без слів
тільки зітхання, тільки бажання
захоплюють нас у вирі подій
сонце сходить, а ми ще там
у зйомках нічних,
де кожен погляд - це кадр
де кожен дотик - це гра
і нічого зайвого, тільки ми
зливаємось у цейво фільмі
де сценарій пише хтива душа
декорації - постіль
саундтрек - наші стогони
керую кожною миттю
кожним рухом і подихом
перетворюю нас в щось вічне
ніжність і грубість, зливається все
в один пульсуючий ритм
і ми знімаємо ці сцени
без кінця, знову і знову
кожен мій сон перетворюється на порно
де я - твій єдиний режисер
а ти - моя єдина акторка
1
0
115
ХРОНІКИ СУДНОГО ДНЯ
коли зима приходить, ти любиш її
за холодний подих,
за білосніжну тишу,
за вражаючу красу.
але що, якщо ця зима -
ядерна, безжальна погибель?
коли сніг це попіл,
м'який як смерть,
сірий як тіні твоїх надій.
коли сніжинки це радіоактивні янголи,
які падають з неба,
щоб поцілувати тебе в губи,
а ти приймаєш цей поцілунок,
мов останній.
ти любиш зиму,
але вона тебе ненавидить.
вона сміється тобі в обличчя,
розкидає свої холодні руки,
викрадає тепло з твоїх грудей.
Чи це любов?
Чи це війна?
Чи це кінець?
йдеш порожніми вулицями,
крізь руїни і попелища,
де колись була весна,
де колись був сміх.
зима тримає тебе в обіймах,
мов мати, яка вбила свою дитину.
вітер радіації шепоче казки
про загублений світ,
про обгорілу землю,
про розтрощені мрії.
ти слухаєш ці шепітки,
як слухав би кохану,
але серце твоє - вже не б’ється.
що буде, якщо ти полюбиш зиму,
але вона буде ядерною?
ти знайдеш у собі темряву,
яка відповідає її темряві.
0
0
71
ЖИТТЄПИС
пуста квартира,
цигарка, запальничка.
життя - іграшка,
доля - кавардак.
самотність - друг,
алкоголь - брат.
безсоння - звичка,
світанок - агонія,
надія - міф,
кінець - старт.
любов - гріх,
смерть - арт.
1
0
77
ПАПІРО(С)МАН
мій розум затянутий хмарами
димом твоїх сигарет
моїх сигарет
бігаємо голими містом
за нами стовпи диму
крізь туман піймаю твій силует
я безумець, ти нікотину мара
жадаємо одне одного
поїдаємо одне одного
повітря сигаретним диму хтивим
життя стало святом божевілля
коханням посеред вулиць
між шматками поезій і недопалків
тобі не втекти від мене
2
0
118
КРОК ДО НІРВАНИ
чим вище злітає мій світлячок у космос,
тим глибше я падатиму під землю,
це прокляття нашого існування,
це природа нашої боротьби.
кожен успіх - як салют,
яскравий, короткочасний.
і чим більше ми досягаємо,
тим глибше нас втоптує під землю.
я бажаю добра всьому сущому,
але чи бачить всесвіт,
що кожен наш крок вперед
веде нас у прірву?
кожен підйом - нова висота,
і з кожною вершиною,
відчуття безодні під ногами.
і ось ми злітаємо, мріємо, прагнемо,
та все одно падаємо,
під землю врешті-решт летимо.
я дивлюся на зірки,
і бачу, як вони сміються,
їм байдуже до наших мрій,
до нашої боротьби.
що вище ми злітаємо,
то важче падати,
і в кінці,
земля завжди готова нас
поглинути.
світ крутиться,
ми летимо вгору, падаємо вниз,
це безкінечне колесо
сплітає наші сансари.
що вище злітаємо,
то глибше падаємо,
і зостаємось в землі,
залишаючи
лише
незграбний,
гидотний,
похабний
слід у космосі.
0
0
59
ПОГАНО І ПОХУЙ
не лізь у мою голову,
там тебе пошлють,
там і мені не раді.
занадто тверезий,
щоб писати серйозно,
рятуюсь цигарками
від реальності,
моя тінь зжирає прірву,
хто на кого дивиться?
нічого вже не бачу,
не дивись на мене.
після моєї смерті
не покажуть титри,
не буде фіналу,
не буде аплодисментів.
там написано мені погано,
там написано мені похуй,
у кожному рядку,
у кожному ковтку,
у кожному погляді
на дні келиха.
життя минає, як швидкісні поїзди,
не зупиняючись на станціях,
я просто спостерігаю,
спостерігаю і сміюся,
занадто тверезий, щоб писати серйозно,
занадто п’яний, щоб перестати писати.
не лізь у мою голову,
там темрява і хаос,
там і мені не раді,
там кожен рядок -
вічна ніч, безсоння,
мої думки,
мій біль,
моє існування.
0
0
67
СИМФОНІЯ
демони в голові
кричать
верещать
не дають спокою
топлю їх в алкоголі
раз за разом
щоб не чути
щоб забути
та згодом
тиша
запанувала
в думках
демонів більше
не чутно
зникли кудись
наче й не було
дивна якась
пустота
незвично без них
без криків тих
чи не почав я
скучати за ними?
за тими демонами
що так довго мучили
звик до них
до їх криків
до болю того
що приносили
може час
змиритись з ними?
прийняти їх
як частину себе
не тікати більше
не топитись в чарці
а зрозуміти
і прийняти
бо демони ці -
лиш зеркало
моїх страхів
і бажань
час прийняти
демонів своїх
не боротись більше
а співіснувати
взяти контроль
над життям своїм
без оманливої
розради в пляшці
1
0
87
МЕТЕЛИК
вечір з'їв сонце,
і вона увійшла,
як тінь,
легка,
як шовк...
метелик на спині,
танцював,
наче,
спогади старіх гріхів.
смалець і попіл,
дим і алкоголь,
життя дешевих драм.
ти, підлий сучий сину,
завжди думав,
що знатимеш,
де вона сидить в темряві?
спостерігав за нею,
пропиваючі жалюгідне життя.
вона сміялась,
її сміх - гієна в пустелі злості,
її шкіра - оксамит крові,
я б хотів,
щоб ця ніч
була кінцем, та я був не правий,
але, вона залишила слід,
шрам чудний, і брудний...
метелик летів,
а я дивився,
як зникала вона,
як зникали надії,
кожен раз,
кожен раз як,
шукав викрадений сенс
у чарці глибокій,
у проклятих віршах,
що ніколи не були написані,
як і твоя любов.
сука,
ти думала,
що я можу витримати?
того метелика якого,
тримала в своїй спині...
але завжди була
більше, ніж те,
що тепер ти знаєш,
ті спогади - це ти,
ти - пил чужих крил.
0
0
125
ЦВИНТАР
затьмарена луна,
хвилі міцного вина,
серед надгробків,
де життя тліє,
кожне ім'я -
то смерті рима.
0
0
74
БЕЗ НАЗВИ
погані новини
не вмер уві сні
ну то й що?
пишу вірш останній
про сенс життя
і все, що в голові
хотя нахуя
це все робив?
ніким родився
ніким помру
не виходь за межі
своєї свідомості
мій брєд не читай
це не образа
не вражень пошук
просто перший акт
до лімбу мого
сенс життя?
фікція!
читати чи ні?
без різниці...
3
0
135
ХМІЛЬНА МУЗА
хтось давав обіцянки за двох,
де обіцяли секс для трьох?
так, моя рима - це викидок їбанутого тріпа,
та начхати на вигадки, я кончений виродок.
люблю лиш чорнило, п'ю його вміло,
трахаю запекло, цим єством животію.
від нього народжуються строфи,
виникають нові строки -
не істоти плоті й крові,
лиш віршів гарячих стопи.
нічого ліричного, жодних ілюзій,
лиш чистий, натуральний ґвалт,
від збочених, похмурих алюзій.
2
0
127
ЕКЗИСТЕНЦІЙНА АВАРІЯ
ми - зіпсовані машини плоті й крові,
сточені іржею гріхів чужої зброї.
система збоїть, деталі не злагоджені,
ремонт безнадійний - шлях утилізації.
фабрика існування викидує товар,
заводський брак в дефектній упаковці.
люди - потвори, що ремствують на верстатах,
божевільні роботи з недолугим кодом.
ми запускаємось у невідомий космос,
безглузді супутники, сліпі й неозброєні.
кружляємо в чорній дірі пристрастей,
згораємо в атмосфері гріхів й порочностей.
1
0
112
МОНОЛОГ ПСА
загнаний в кут самотності гарчу,
від люті, безсилля болі реву.
людське так близько і так далеко,
наче кістка, що в повітрі завмерла.
не вмію виражати власні почуття,
тож кидаюсь кусати навмання.
руки, що тягнуться на порятунок,
зустрічаю ревом і гарчанням люто.
бездомний пес, ласки не знаю,
блукаю сам, шлях свій верстаю.
життя пройшло вбік, майнуло десь,
лиш біль зі мною зостався, хрест.
людське так близько і так далеко,
тепло обіймів - лиш примари мрія.
кидаюсь шалено на всіх навкруги,
бо жити інакше вже не вмію.
1
0
101
ОАЗА ДУШІ
вечір запальний
цигарка між пальців
балкон, маленький світ
рево тече по губах
дівчина роздягається
тіла зливаються
ніби знайомі вічність
зустрілися лише щойно
життя таке коротке
проста філософія
хотів би жити тут вічність
без жодних труднощів
лише балкон, і небо...
1
0
99
ОРГАЗМ
одним змахом руки
розвалився на ліжку
тиж прожогом дивишся
ніби я божевільний
відкинув ці дурниці
про поетів та квіти
навіщо мені слова
коли є твоє тіло
зняв труси одним рухом
забув про манери
твій оргазм розквітне
мов вогняна лілія
не буду вибачатись
за грубі порівняння
іноді треба зізнатись
поезія - теж оргазм
2
0
97
КЕЛИХ ЗА МИНУЛЕ
минуле - порожня книга в руках,
чи то Фенікс, що сяє в вогнях?
історія - це не лише купа сторінок,
це кава уранці, шепіт нічного вітру.
але зрозуміти її - це вже вища математика,
де забобони й вірування зводяться до краю.
так що, підніміть свої келихи,
за минуле, за те, що ми забули,
але ще не втратили повністю.
бо поки є історія, є і надія,
зрозуміти цей малосюжетний фільм,
під назвою - "життя".
2
0
92
АВТОСТОПОМ ДО ПЕРЛИНИ
моя дівчинка-демон, що з тобою?
ти вабиш мене, мов вогонь палаючий.
твоє тіло даровано богом,
досконалість бліда, зводиш з розуму.
краса твоя - омріяна фантазія,
що спалахує в серці гарячою лавою.
кожна клітина тіла - неземна утопія,
де розум втрачається в дикому раю.
груди, наче пагорби, де сни розцвітають,
стегна - ріки розтоплені, де хвилі гуляють.
живіт - це пустеля, де пристрасть палає,
колиж, смаківниця хтивим димом благає.
...
схиляюсь перед цим божественним творінням,
перед силою, що зачаровує і п'янить.
її крок – це танець, її дотик – натхнення,
а погляд – провалля, в якому тону.
людські слова не можуть передати
цю містичну красу, що п'янить, наче вино.
її тіло - то храм, де маю молитись,
воно - досконалий витвір мистецтва земного.
1
0
86
СКРИНЬКА ПАНДОРИ
пацани, мушу відверто зізнатись -
те, що зробив, - нікуди не сховать.
пекуча правда ріже чужі мрії,
а вам лишається хіба що гадать.
вгадали? йдеться про *****,
чіюсь лялечку гарну, мрію-красу.
її обличчя - ангела заздра,
а душа - гаряча, відчайдушна.
кричала, ниділа, ставала рачки,
розпусна, ненаситна і голодна.
не ремствуйте, браття, таке життя,
пройшов крізь мур, де ви застрягли.
досі чужу вагіну лиш ликали,
а я ввалив їй, як ніхто і ніколи.
1
0
80
ЕНТРОПІЯ ПРИМАР
життя - ганьба, життя - омана,
а душа пройобана, в гидотах пана.
тож, візьму в руки автомат,
щоб змусити всіх посміхатись.
снилось мені уві сні,
як вбивав людей на війні.
в цирку тіней, де імла стояла,
любити одне одного не давала.
втрачені душі, втомлені очі,
розпач зжирає, ці кончені туші.
намалювати посмішку на ребрах -
ось моя примха, ось моя омана.
візьму кулемет, націлюсь в хребет,
змушу всіх сміятись, забутись всіх і вся.
хай пекло навколо, хай імла,
але, посміхнеться кожна душа.
та дарма, смішки були даремні,
посміхатись не вміли ці вояки смірені.
не навчив їх любити в дзеркалах імли,
вониж самі вже забули хто вони.
тож плюну на ці марні потуги,
навіжена омана, життєві оці штуки.
цигарку димну, геть з глузду зійду,
на потіху ночі, цієї сволочі.
1
0
89
АРМАГЕДДОН
про рай базарять знову цілий день,
та я, в ці кончені ребуси не вірю!
ми - самотні привиди, сучі пси,
яких п'яні гноми ловлять з огиди.
святими іменами мудрі нас вінчають,
аби дух святий присутній був хоть-раз.
але, насправді ми - жебраки і зараза,
для яких, вищий смисл - це ніжна проказа.
бо життя - суцільний срок і хуйова морока,
безодня чорна, де павуки хоронять пророка.
тоді, нащо гнатись за тими марами бидлоти?
життя - то гра чортовська, де всі ми - сироти.
2
1
112
ОДИН ОДНОГО
війна, кров, смерть всюди,
люди хочуть вбивати,
а я посміхатись.
в ранковій газеті чорні заголовки
про бомби, різанину, трупи на вулицях,
а я посміхатися, запалити цигарку.
світ з'їхав з глузду, панове,
маси хапають рушниці та ножі,
а я посміхатися, випити, вижити.
хай полум'я війни палить землю,
хай брати вбивають братів,
а я вип'ю і посміхнуся цьому цирку.
можливо, останній живий йолоп,
що не підійме зброї у цій війні,
я посміхатимусь, поки не здохну.
життя - клоунада, панове,
смійтеся поки можете, циркачі,
люди хочуть вбивати, а я посміхатись.
p.s. ніяких засуджень, ніякого зрадойобства
1
0
69
ТЕСТАМЕНТ
мавпувати шизофренічно - мій лозунг і заповіт,
звичайне існування - те саме, що смердючий хіт.
бо життя - не арена, де обезголовлених вішали,
мертвих катували, а вродіїв коронували.
це там, де бога нема - але він нещадний,
не питає дозволу у жодної падлюки ладної.
бог не говорить із поетами, поети йому - раби,
він говорить поетам, а ті повторюють небилиці злі.
неокласик, неогандон, неосрака -
ось хто я,
п'яна, гнила, збожеволіла собака.
чи мавпа?
2
0
83
ОДА СМТ
Ласкаво просимо до Єланця!
час вмирати, життєвий фінал,
забуття у чарці, де зникне печаль.
дорогу згадай, в оспіваний гай -
безглуздої болі,
розпусної волі,
гріховної долі.
ця сіра провінція - духовна в'язниця,
де виживають тільки похмурі лиця.
1
0
75
ХТИВКИ
в голові моїй барвисто розливаються,
божевільні картинки,
думи ожили в реальні барвінки.
шалені акварелі жадання на тлі вимальовуються,
хороводи розпусти у незайманих кутах
вирисовуються.
грудей півкулі випадають з в'язниці,
очі кличуть до сховку ніжної спідниці.
нікому не віддам свої регалії - гордість самця закорінена,
плювати на чесноти і моралі, похітлива душа вже сп'яніла.
скільки можна стримуватись в путах цноти дебіла?
я помру природною смертю розпусного звіра.
2
0
79
WANNABE
The Walk of Shame, a shattered belay,
My soles scraping secret highway.
Sober is the new flex, they preach -
A glorious vice, these dullards speech.
Lost vibe, lust fuck, last lie -
The unholy trio blazons my sky.
Chasing phantoms in a dipso-reek haze,
Damning propriety's drab cliched ways.
Yogansen? Bukowski? Yogowski.
Label me jester to life's slave rave.
Grotesques and freaks, we reveal truth's sting,
Flinging off masks that the vile beings cling.
DON`T TRY, DON`T TRY, DON`T TRY
to reform this soused deviant soul,
I'll die as I lived - unrepentant, hole-gridden, sole.
1
0
57
ПОТОП
вогонь пекельний в крові розпалився -
банальний паліндром життя звівся.
остання чистота в мені здохла,
лиш похіть чорна, в душі Зоха.
бог не дав, бог забрав, і не віддав,
спраглі долоні, хуйові загони,
приховані муки, душевні розпуки,
і танці нічні пристрасних примар(шмар).
як звір жадаю збочених утіх,
безсоромно, брутально, наче вампір.
знущаюсь з дівчини - розпусної шльондри,
вона ж ласкава, слухняна блонда.
в очах її спокуси вічний край,
голодний ротик лове мій рай.
та згодом все огидою залишу,
бо знов настане день - Христова мігрень.
1
0
81
СМУТА
Смуток мережить серцями тривог,
Мов хмари чорні, сповнені пригод.
Утома вгризається гострим терпіння!
Та в чистих серцях, ще палає надія.
1
0
61
ЖАГА МАТАДОРА
ця гра затягнулась, люба,
ти ходиш конем, я твоя варта тура.
зробиш мені шах, а я криком на весь світ,
поставлю тобі мат, прямо в ліжку, отут.
закинемо фігури в куток,
розіб'ємо дошку і війдемо в "поток".
виснажемо похіть, розведемо ватру,
нам начхати на шахи, на мати і батю.
адже життя - гра не за правилами,
а боротьба голими гріхами.
хто сильніший - той і переможе,
а слабіший завжди прискоче.
тож, ходи своїми конями, слонами,
а я, роздавлю їх танками, гарматами.
бо в цій грі без правил і хуйових жартів
лише один лишається в матах.
1
0
73
ЮНІСТЬ ЕФЕБА
Комусь сподобалась твоя анкета!
Чи то повії, чи то школярці.
Що ж, прийдеш до мого шеолу,
Де навіть не воняє котою.
Загорнута в коротку спідничку - дівча,
Що вчора лиш дзвінок школи чула.
Дивишся на мене, як на старого хрєна,
Бо життя не влюбило молодого френда.
Твої ніжні стегна - то пляжі Куби,
Де застряг старий, брудний емігрант.
Тож вип'ємо, згубимо мрії
І хай в ранок ХУЯРЯТЬ мігранії!
Відкри'ємо пляшечку з ядом на дні,
Ковтнемо амброзії в довгі шляхі.
Постіль в пизду, мов смажем полинь,
Заснули в обіймах античних богинь.
1
0
68
44 ВІДТІНКИ АВТОБУСА
Cтояв, як кіл, забувши де я,
Toчив густу, гарячу сливу,
Oнанізму причину - отчину чудну.
Як та Повія дихати не дала?
Крові приплив - вікна відкрива.
1
0
77
КРИЗА ПРИЯТЕЛІВ
пам'ятаю те піздопротівне літо, хех,
коли ми поїхали "порибалити" на море.
але замість курвиного кльову,
відкрилась інша нора -
громадянська війна між кентами з сільского двора.
море ж ревло і билось об скали,
немов свідчило нашу іпохондрію.
в гарячкових хвилях намагалось спокутувати,
приборкати марні егоїзми і пихатість п'яну.
1
0
57
КАЙДАНИ ЦИНІЗМУ
розкажу про те, як світ виховував дитину -
навчав її життю, мов циркову звірину.
ображали, ґвалтували, плювали в лице,
поки в душі дитини не згасло серце.
вбивав в собі дитину пинавши її ногами,
і не було зайвих мрій під старечими стовпами.
забив цвяхами мрії, не дав їм розцвісти -
в клітці буденних проблем довелось зів'ясти.
тепер я дорослий мужик з похмурим лицем,
ціник і жлоб, обмазаний світовим гівцем.
колись я вірив у майбутнє, щасливі світлини,
але розбились вони об ці гидкі стіни(істини).
1
0
85
БЕЗСОН
вночі наснилась і вбилась в мізки
думка шалена, розбурхані змістки.
глуздом поїхав, ніяк не заспокоюсь,
навколосвітня нудьга черепної коробки.
безсонні очі, наче діри в ночі,
вихор ідей крутиться навколо.
кружляють думи, мов зоряні шляхи,
не знайти їм тути, звичної оселі.
1
0
67
РУБІКОН ЦНОТИ
"мама дала життя, тато характер,
а я першокурсниці яку вперше бачу"
в телеграмі квіточку знайшов одну,
дівчину вродливу, що лиш дівчат знавала.
фото її спокусливі, в кров мою запали,
в квартирі зустрілись - реальності прутня підняли.
як русалка ласкава, німфа струнко,
вишневим ротом нектар смоктала чарівно.
лиш позам собачим данину віддавали,
квір-тян кохання до загину спокушали.
вибухнув потяг первісний, мов вулкан лави,
"скуштувать цноти смак" - думки палали.
забули про закони, табу відкинули вбік,
дві безтілесні істоти злилися в єдиний лік.
екстаз безмежний, жага солодка,
любовна втіха - казка-одноднівка.
видихалась, стогнала, ковтала блаженство,
квіткою цнотливою розцвіла дівчисько.
лиш юний вік і тіло враження лишили,
згасли вогники кохання, цноти цвіт зів'яв,
лише спогад з'єднання душ в пам'яті зоставсь.
1
0
73
ОФРАНДО СТІКСУ
убити людину? но-проблемо!
скинув її в Тису - тепер вона ухилянт,
а я в крові по вуха - крутий дилетант.
труп пливе за водою, як безпритульний бродяга,
а я палю, нічим не збентежений, ні крихти жалю.
думаю, куди подітись від усіх цих клопотів?
може, знову в офіс - там платять бонуси...
p.s. вигадки
1
1
69
ПТСРЗ
нове життя? Не треба, маю старе.
п'яне, гидке, прокляте смертним сморідом.
нове життя? Не треба, маю старе -
безсоромну дійсність із випорожненим льодом.
нове життя? Не треба, маю старе.
розбещене, гидке, спаплюжене уродом.
якась повія ліжко зі мною ділить,
та не кохав її, хотів лиш ґвалту й злості.
в моїх снах, я кінчаю в тебе, жага ідеала,
а ти сквіртуєш повністю, до ниточки гола.
але наяву - лиш жадібна шлюха ряба,
хоч би ти тут була - краса, рідна моя.
1
0
71
КАТАРСИС
безмежний досвід, нестримні бажання,
де поєднались насолода і страждання.
солодка агонія, екстаз і біль -
мазохізм вершить свій безжальний стиль.
для тих, хто прагне іграшок дорослих,
відкриті двері у світ заборон голих.
тут панування і підкорення - норма буття,
де зникає табу, розквітає життя.
2
0
68
ОБИТЕЛЬ ВАКХА
коридори наші сповнені диму й анаші,
кімнати мов склепи, де сгинають старші.
тут панували алкоголіки, повії, наркаші,
які в гріховних утіхах топили свої ночі.
де дівчата-повії розкидали свої принади,
а хлопці по ходу збирали їх напади.
коли цнотливі душі у кімнаті своїй сумували,
дивились-споглядали і думки ховали.
а в кутку з пляшкою уже знайомий недолуга,
забув коли востаннє заглядав до інститута.
хуй-сутулий ловить доленосний кайф-фену,
рештаж, як шакали, жирують на цю сцену.
здавалось, ці схрони - від людської негоди,
та ставали приводом для вдачної пригоди.
1
0
55